![](http://www.annarubesova.cz/wp-content/uploads/2019/06/eggs-3446869_1920-1024x575.jpg)
Tak to teda ne! Diskriminace je přece špatně. Mě nebude nikdo diskriminovat! A já samozřejmě taky nediskriminuji, nikoho nesoudím, všichni jsou pro mě stejně hodnotní.
Ok, ok, ok…tak trochu doufám, že jsem vás pobouřila…a že vás vzápětí uklidním tím, že šlo prostě jen o prvoplánovou provokaci. Provokaci vycházející z toho, že slova máme zanesena emočním nánosem, takže některá jsou pro nás automaticky pozitivní a jiná negativní. A diskriminovat je zrovna takový fuj slovo.
Jenže my diskriminujeme v jednom kuse. Vytvořili jsme tak neuvěřitelně složitý systém rozlišující (tj. diskriminující) věci a tvory podle sebemenších detailů, že se v tom ztrácíme. Ten systém považujeme za natolik zásadní, že jsme ochotni se ho učit třeba 20 let. Vím o čem mluvím 😉 Škola je přece především o rozlišování: to jsou členovci, to Slavníkovci, to beatníci, ten patří tam a ten zas jinam… Důkazem dobrého vzdělání je to, když umíme dobře zařazovat, škatulkovat. Ať jsme kdekoli, nejen ve škole: ten je váženější než tamten, při téhle příležitosti “se sluší” tohle a při jiné zas něco jiného. Tahle je hezká, tamta ošklivá, ten hubený, ten tlustý a ten černý a ten bílý.
No a jsme u titulku – diskriminaci si spojujeme s rozlišováním lidí podle barvy pleti, případně podle pohlaví, víry, atd. A ani si nevšimneme, jaká je to pošetilost. Lidi mají různé odstíny pleti, my je myšlenkově seřadíme podle jasu barvy, někde uprostřed uděláme čáru a řekneme, že nad čárou jsou černí a pod čárou bílí. Prosím vás, už jste někdy někdo viděl bílého nebo černého člověka? Já potkat bílého nebo černého člověka, tak mě to vyděsí k smrti.
Ve skutečnosti ve vnějším světě žádné kategorie neexistují. Resp. existují, jen když je vytvoříme…a následně narážíme na výjimky a na exempláře někde na pomezí. Když jdeme na nižší a nižší úroveň, nerozlišíme černého od bílého, pak ani muže od ženy a pak ani neživou věc od živé. Nerozlišíme ani hmotu od energie.
Tak o co se to pořád snažíme? Vytváříme kategorie, abychom mohli se světem nakládat. Když věci a lidi pojmenujeme, označkujeme a zařadíme, máme pocit větší kontroly, jistoty, než kdybychom se jim prostě jen vystavili a viděli je v jejich jedinečnosti. Když máme lidi, věci, situace zařazené, máme pak představu “co s nimi”, “jací/jaké asi jsou”, “co od nich čekat”.
Kdybychom tohle hodili za hlavu, udělali bychom zásadní obrat. Najednou bychom nebyli “já” a někde jinde “on” nebo “to”. Namísto dvou oddělených entit by bylo něco mezi, něco mezi námi, stali bychom se procesem, plynutím. Dali bychom se všanc životu takovému, jaký právě teď je, nechávali bychom se proměnovat každým vjemem. Děsivé, co? No a nebo krásné a živoucí, ať si každý vybere.
Jenže, já si opravdu myslím, že diskriminovat je potřeba. Ovšem někde úplně jinde, než kde to děláme. Existuje nedozírný svět, kde opravdu cítím “Ať žije diskriminace!”. Je to náš vnitřní svět. Jediná oblast, za kterou jsme skutečně zodpovědní a kde skutečně můžeme něco změnit.
A, světe div se, tady na rozdíl od vnějšího světa rozlišovat lze a má to smysl. Ale pozor, když se do toho víc pustíte, je riziko, že vás to začne bavit, a že po nějaké době budete někým jiným, než jste byli dosud. Není třeba pro to dělat nic extra. Prostě jen vnímáme, jak se cítíme, co prožíváme v jakékoli sebeobyčejnější životní situaci. A pátráme v sobě po odpovědi, zda to, co prožívám, je způsobeno vnějšími okolnostmi, nebo mým vnitřním nastavením, mým navyklým způsobem reagování.
Když si zvykneme prozkoumávat naše motivace, naše přání a tendence, může nás časem udivit, jak jasné zprávy z našeho nitra dostáváme. Je to podobné, jako když na něco máme chuť a na něco ne – v tu chvíli neváháme. Nezpochybňujeme, jestli určitě máme chuť zrovna na tohle. A není třeba naši volbu oběda obhajovat nebo vysvětlovat někomu jinému.
A podobně můžeme začít jasněji cítit, co chceme udělat a co ne, co je správné a co ne. Začíná se zviditelňovat rozdíl mezi příjemným a nepříjemným, správným a špatným. Resp. mezi správným a příjemným, protože tyhle dvě kategorie často splývají. A tomu, kdo se rád trestá, zase často splývá správné a nepříjemné.
Život se stává jednodušším, protože priority a hodnoty jsou jasnější. Zmenšuje se prostor pro pochybnosti, protože rozhodnutí se dělají tak nějak celým člověkem, jsou s námi a s aktuální situací stále více v souladu. No nezní to dobře? Tak hurá do toho 🙂